Referat+af+fiske-paneldebat+21.+maj

**Fisk og bæredygtighed – en kompleks diskussion**
//Københavns fødevarefællesskab inviterede 21. maj til debatmøde om fisk og bæredygtighed i Osramhuset på Nørrebro. Et kvalificeret panel gav bud på, hvilke fisk, der er gode at spise, hvilke man skal holde sig fra – og hvordan det i det hele taget står til med fiskebestanden. Det viste sig dog, at det er svært at give entydige svar i den komplekse debat.//

[af Rasmus Steffensen]

Det er ikke nemt at være forbruger – slet ikke, når det kommer til fisk. På den ene side forsøger flere sundhedsinstanser af opdrage danskere til at spise meget mere fisk, fordi det er godt for os. På den anden side har vi i hvert fald de seneste par år igen og igen hørt bekymrede udmeldinger om grotesk overfiskeri og problematiske fangstmetoder, der skaber ubalance i havmiljøet. En række mærkater er blevet indført for at guide forbrugeren til den gode fisk, men kan man stole på dem – og tør man snart at købe fisk længere?

I Københavns Fødevarefællesskab (KbhFF) har man længe interesseret sig for at købe gode produkter hjem, samtidig med at man ønsker at sikre sig en viden om, hvor maden faktisk kommer fra. I forhold til grøntsager – pt. KbhFF's primære fødevarefelt – bygger principperne på økologi og lokalt producerede varer. Nu overvejer man at købe fisk hjem i fællesskab, og det var grunden til, at man havde inviteret et ekspertpanel, der kunne hjælpe med at pejle KbhFF ind på, hvordan idegrundlaget kan fungere i forhold til fiskeindkøb.


 * ”Skal vi have ret til 42 forskellige slags fisk?”**

Økologisk fisk er en sjældenhed, eftersom det i sagens natur nærmest kun er muligt gennem kontrollerede dambrug. Villy J. Larsen fra Dansk Akvakultur talte om netop det emne i sit oplæg. Da han i sin tid bevægede sig ind på spørgsmålet om fisk og økologi fik han at vide, at det var som at skyde sig selv i foden. Holdningen var, at det slet ikke kunne betale sig, og et egentligt regelsæt for økologisk fisk var helt fraværende. I dag skyder flere økologiske dambrug op i Danmark, men det må fortsat betragtes som en niche. For økologiske opdrættere har der bl.a. været problemer med at købe ordentligt foder til fiskene. De økologiske fisk er dog derude, selvom antallet af forhandlere og produkter er begrænset. Men som Villy J. Larsen retorisk spurgte: ”Skal vi nødvendigvis have ret til at spise 42 forskellige slags fisk?”


 * Ingen facitliste**

Netop spørgsmålet om hvilke slags fisk, det er i orden at spise, var et af de store emner til debataftenen. Et spørgsmål, som Hanne Lyng Winter fra Greenpeace og Christoph Mathiesen fra WWF tog op til diskussion. Heller ikke her var svaret dog entydigt. WWF har udarbejdet en grøn, en gul og en rød liste over fisk, som Mathiesen fortalte om (se listen [|her]). Fisk på den røde liste (f.eks. ål, viktoriabars og tongoltun) bør man undgå, fisk på den gule (f.eks. hellefisk, anden tun og rødspætter) bør man være kritisk over for, mens man roligt kan spise fisk på den grønne liste (f.eks. regnbueørred, sild og makrel). Greenpeace arbejder derimod udelukkende med en liste over, hvilke fisk man som minimum bør undgå. Denne liste svarer i det store hele til WWF's røde liste. Derimod arbejder Greenpeace ikke med en grøn facitliste over hvilke fisk, man faktisk //kan// spise med god samvittighed. Hvorfor så ikke det? Ifølge Winter, fordi det er stort set umuligt at lave en entydig liste – både fordi forholdene for de enkelte fiskebestande ændrer sig ekstremt hurtigt, og fordi det i høj grad også handler om fangstmetoder. F.eks. om trawlfiskeri, der har en meget skadelig virkning på havmiljøet. Det er således ikke nok at opstille en liste over, hvilke fisk, der på globalt plan har det godt, man må også se på, hvordan fangstmetoderne påvirker det lokale miljø. Og her bliver det komplekst. Også fordi de forskellige kvoteordninger, der egentlig skulle afhjælpe overfiskeri, snarere medfører, at en masse fisk kasseres. Og ifølge Winter, der talte med biodiversiteten i havene som udgangspunkt, er der ingen tvivl om, at der findes et massivt overfiskeri sted, både i Europa og globalt. Omvendt understregede hun dog også, at fiskeri ikke nødvendigvis er af det onde, men at bæredygtigt fiskeri godt kan være en del af løsningen i forhold til biodiversiteten.

Også i forhold til diverse mærkningsordninger er det svært at sige noget entydigt. På aftenen blev der bl.a. omtalt et mærkat, som var blevet trumfet igennem for at overbevise forbrugerne om, at visse ål var ok at spise. Et stærkt problematisk mærkat, som man da også siden hen er blevet tvunget til at trække tilbage, da der var tale om egentlig vildledning af forbrugerne. Man kan altså ikke nødvendigvis stole på alle de mærker, der er i omløb. Mathiesen anbefalede, at man følger MSC-mærket, som WWF selv har været med til at etablere. Det bygger på tre principper, nemlig bæredygtige fiskebestande, minimering af miljøpåvirkning og effektiv styring i forhold til gældende lovgivning (læs mere om MSC-mærket [|her]). Repræsentant for Danske Fiskehandlere – Martin Maric – kaldte til gengæld MSC-mærket for noget pjat. Han mente, at man frem for at gå efter et mærkat i supermarkedet skal gå til sin fiskehandler, der er en større garant for reel oplysning om de forskellige fisk og hvor de kommer fra. Hans organisation er med til at arbejde for mere fokus på kvalitet og mangfoldighed ved bl.a. at se på sæsonfiskeri og ved at sikre sig, at alt kommer i land, altså at der ikke bliver kasseret fisk på grund af kvoter. Danske Fiskehandlere består pt. af ca. 100 fiskehandlere, men har intet samarbejde med f.eks. supermarkeder. Og han plæderede da også for, at man skulle købe fisk fra ordentlige fagfolk frem for at købe dårlige supermarkedsprodukter. Omvendt indvendte andre i debatten, at der må fastholdes en standard eller et mærke, man kan følge, da man som forbruger ikke nødvendigvis altid har tid til at gå til fiskehandleren og i øvrigt heller ikke kan være sikker på, at alle fiskehandlere har den fornødne viden.


 * Debatten fortsætter**

Hvor stiller det så forbrugeren – og ikke mindst KbhFF? Tja, ifølge Mathiesen vil en model som KbhFF være en ret god løsning på nogle af problemerne. Man vil her have nemmere ved at etablere kontakter med få, men gode fiskeleverandører frem for at være henvist til junglen af obskure mærkater. Dermed kan man også være med til aktivt at støtte nogle af de folk, der arbejder for et mere bæredygtigt fiskeri. Dette kunne f.eks. være Thorupstrand Kystfiskerlaug, hvis formand Thomas Højrup var blevet indkaldt med kort varsel som femte debattør. Han talte især om fiskernes vilkår, og igen blev de politiske forhold italesat. Hvordan det traditionelle fiskerhåndværk f.eks. bliver truet af de store trawlerejere, der køber de små både op og ansætter billig arbejdskraft fra f.eks. Polen og Litauen. Det er selvfølgelig en trussel mod et traditionelt håndværk i nogle af de mindre byer i f.eks. Vestjylland, men det er som sagt også en trussel mod havmiljøet, eftersom trawlfiskeriet har skadelige virkninger på dette. Mathiesen gav sin anbefaling med på vejen af fiskene fra Thorupstrand. Men forude ligger givetvis stadig en omfattende diskussion af emnet. Debataftenen fik sat fokus på nogle af problematikkerne, men det står fortsat klart, at det er svært at komme med entydige svar. Netop af den grund er det dog også vigtigt, at forbrugerne stiller kritiske spørgsmål – for at lægge pres på både politikere og fiskeforhandlere. Det er en vigtig debat, som KbhFF her har mulighed for at bevæge sig ind i – samtidig med at medlemmerne forhåbentlig kan få frisk fisk på spisebordet med god samvittighed.


 * Mere info:**

[] [] [] [] []